![77th Cannes Game](/cannesgame/BannerNewV2.gif)
Lähtökohdat PC-julkaisulle ovat olleet sekä hyvät että huonot. Ellei ole viettänyt paria viime vuotta kiven alla, on kovinkin PC-puristi jo nähnyt ja kuullut Grand Theft Auto V:stä. Tuttuudesta johtuen PC-version vaikutus jäänee auttamatta vähäisemmäksi kuin konsoleilla, joilla aurinkoinen Los Santos sulatti miljoonien sydämet jo syksyllä 2013. Toisaalta, Rockstarille voi aidosti nostaa hattua siitä, ettei PC-sovitusta ole vain heitetty markkinoille muiden versioiden lapsipuolena, vaan sen viimeistelyyn on käytetty aikaa. Näin peli pääsee loistamaan myös tällä alustalla.
Pelin pihvi on toki sama kuin aina ennenkin, enkä ala sitä tässä syvällisesti kertaamaan. Tiivistetysti voi kuitenkin sanoa, että Michael, Franklin ja Trevor muodostavat tarinassa ristiriitaisen roistokoplan, joka puuhastelee alati röyhkeämmiksi käyviä keikkoja tumman satiirisessa tulkinnassa amerikkalaisesta unelmasta. Grand Theft Auto IV:ään verrattuna Vitonen on vauhdikkaampi, seksikkäämpi ja räjähtävämpi. Toiminnallisia suvantopaikkoja karsii muun muassa mahdollisuus vaihtaa hahmojen välillä. Näin pelaajalle siunaantuu kätevä pikamatkustustapa esimerkiksi Los Santosin keskustan vilinästä San Andreaksen punaniskaisille takamaille. Tarinan ohesta löytyy myös lukuisia sivuaktiviteetteja (ilmailua, tennistä, sijoittamista yms.), mutta Rockstar ei ole tehnyt pelistä yhtä rönsyilevää kuin GTA: San Andreasista. Voimavaroja on selvästi kohdennettu audiovisuaaliseen laatuun ja elävyyteen.
Toinen iso puoli pelistä on GTA Online. Linjoille hypätään vaihtamalla neljänteen hahmoon, joka on pelaajan oma. Kavereiden kanssa avoimen maailman kohkaukselle nauraa helposti katketakseen, mutta satunnaisessa seurassa hyväkin tehtävä voi mennä täysin poskelleen. Jo tästä syystä voisi sanoa alustaa vielä miettiville, että GTA V on parhaimmillaan sillä alustalla, jolla on eniten kavereita.
Tehokkaisiin serveritaulukoihin tottunutta PC-puristia saattaa kiusata, että konsoleilta perityt valikot ja pelinhakumetodit ovat hieman kankeahkoja. Auloissa ja latausruuduissa istumista on verrattain paljon. Mutta toisaalta GTA Onlinessa kiteytyy myös Rockstarin kunnianhimo. Moninpelikokemus on saatu sulautettua samaan suurikokoiseen maailmaan yksinpelin kanssa. Se tarjoaa yksinpelistä muistuttavia kilpailuja, tehtäviä ja jengikahinoita, nyt vain muiden pelaajien kanssa. Siinä on roolipelimäisiä piirteitä - pääseehän pelaaja keräämään tasoja, varallisuutta ja asuntoja, joissa isännöidä seurueitaan.
Osumat napsuvat hiirellä paremmin kohdalleen kuin pädeillä. Mistään twitch shooterin tarkkuudesta ei tietenkään puhuta, kun ollaan GTA:n jokseenkin kelluvan pelituntuman kanssa tekemisissä, mutta toteutus toimii sisällöllisessä kontekstissaan. Näppäinratkaisuista lähinnä lentokoneiden ohjaaminen WASD-näppäimien ja numeronäppäimistön kombinaatiolla on hankala, koska tällöin menetetään kokonaan hiirikäsi, jolla voisi katsella ympärilleen. Onneksi peliä voi pelata niinkin, että ottaa pädin ajoneuvojen ohjaukseen ja hiiren/näppäimistön tetsaukseen. Peli vaihtaa näppäinikonit automaattisesti.
Konsoleilla jo ilmestyneet online-Heistit ynnä muut jälkijulkaisut ovat PC-versiossa vakiona, ja lisäksi se tarjoaa uuden Director Moden, videoeditorin sekä mahdollisuuden upottaa tietokoneella olevaa musiikkia pelin radiokanaviin. Näistä Director Mode on käänteentekevin. Moodi mahdollistaa periaatteessa kaikkien pelin hahmojen ohjastamisen. Interaktiomahdollisuudet ovat päähahmoja rajallisempia - esimerkiksi autoihin ei välttämättä pääse - mutta videoeditorin kera Director Mode muodostaa kutkuttavan mahdollisuuden videonikkareille. Halusipa sitten kuvata oman Baywatchin tai luontodokumentin, se onnistuu pelin sisäisillä työkaluilla.
2008 ilmestynyt Grand Theft Auto IV:n PC-versio muistetaan monista teknisistä ongelmistaan. Tällä kertaa Rockstar ei astu samaan ansaan. Suorituskyvyn osalta sovitustyö lyö paitsi edeltäjänsä myös esimerkiksi Watch Dogsin ja Dead Rising 3:n, jotka tapailivat 30 kuvan tahtia. GTA V:n peruslähtökohdaksi on asetettu 1080p-tarkkuus ja 60 kuvan ruudunpäivitysnopeus, mitä silmällä pitäen asetukset pyritään automaattisesti optimoimaan ensimmäisellä käynnistyskerralla. Jokainen saa tietysti itse säätää asetukset mieleisekseen. Nippeleitä löytyy kiitettävästi piirtoetäisyydestä varjojen tarkkuuteen ja jälkikäsittelyn tasosta populaation monimuotoisuuteen.
Virallinen suosituskokoonpano myös antaa melko hyvän kuvan siitä, mitä 60 kuvan ruudunpäivitysnopeus edellyttää. Testikokoonpanona käytetty Intel Core i5 (3,3 GHz), Geforce GTX 770 (2 Gt), 8 Gt RAM -kombinaatio on melko lähellä suositusta, ja peli pyörähtikin heti kättelyssä lupausten mukaisesti. Normal-tasolle asemoidut tekstuurit vaikuttivat kuitenkin konservatiivisilta, joten kokeilin kiristää asetuksia Very High -tasolle. Pelin sisäinen benchmark antoi vielä keskiarvoksi mukavat 73,6 ruutua sekunnissa, joten V-syncattu 60 fps oli vielä pääosin saavutettavissa. Vaihtoehtona on myös V-sync Half, joka antaa 60 hertsin näytöllä konsolimaisen 30 kuvan ruudunpäivitysnopeuden. Jos rauta kestää, peli tukee nopeampia ja tarkempia näyttöjä aina 4K-tasolle asti.
GTA V ei siis laajasta miljööstään huolimatta vaikuta älyttömältä tehosyöpöltä. Muistia se kuitenkin tykkää mutustella. Ensinnäkin asennukseen on paras varata 65 gigatavua (!) kiintolevytilaa. Videonauhuri allokoi oletusarvoisesti 25 gigaa lisää. Toisekseen peli on perso VRAMille eli näytönohjaimen muistille. Jos näytönohjaimen muistia on pari gigaa, kuten testikokoonpanossa, maksimigrafiikat jäävät auttamatta saavuttamatta. Oletuksena päälle kytketyn VRAM-rajoittimen voi onneksi turvallisesti kytkeä pois. Muutaman sadan megatavun ylitys ei näytä aiheuttavan havaittavaa hidastelua, mutta jos muisti ylittyy gigatavukaupalla, alkavat tekstuurit laahata ja kruisailu jökkiä. Ilmeisesti peli ei saa tavaraa keskusmuistista riittävän nopeasti käyttöönsä. Maksimigrafiikoista kiinnostuneiden kannattaakin etsiä käsiinsä vähintään neljä gigatavua GDDR5-muistia sisältävä huippunäytönohjain.
Onko teknisillä parannuksilla sitten merkitystä? Kyllä ja ei. Ne eivät tietenkään tee pelistä uutta, mutta 60 fps tuntuu paremmalta kuin 30 fps. Toimintakohtaukset vaikuttavat jouhevammilta ja liikenteen seassa luovii kuin kala vedessä. Teräväpiirtoinen, reunojenpehmennyksiä ja hienostuneita jälkikäsittelytehosteita käyttävä kuva myös miellyttää silmää. Valo toimii kauniisti, animaatio on pehmeää ja säätehosteet vaikuttavat. Los Santosissa on elävyyttä, jota turhan harvoin peleistä löytää, ja PC-versio on epäilemättä sen "definitiivisin" versio. Käytännön päräyttävyys suhteutuu kuitenkin siihen, miten paljon ja miten tuoreeltaan peliä on aiemmin ihastellut; esimerkiksi monet kuvanlaatuun liittyvistä parannuksista nostivat päätään jo PS4:llä ja Xbox Onella viime vuoden lopulla. Hyppäys sieltä tähän ei välttämättä näyttäydy koko hinnan arvoisena. Etenkään jos oma mylly ei ole suositusten yläpuolella. Huomionarvoista on myös se, että vaikka GTA Online -hahmonsa voi siirtää aiemmasta versiosta tähän, ei samalla hahmolla pysty pelaamaan kahdella alustalla.
Jos tuttuus ei ole ongelma tai peliin tutustuu nyt vasta ensimmäistä kertaa, Vitosta on helppo suositella myös PC:llä. Kyseessä on laaja, viihdyttävä ja näyttävä toimintaeepos, joka kuuluu ehdottomasti genrensä kärkeen. Rockstar on kunnioittanut saavutuksiaan hyvällä käännöstyöllä. Yksittäisiä lapsuksia (kuten kaatuminen Windows-käyttäjäniemin erikoismerkkeihin; korjattu 1. päivityksessä) lukuun ottamatta sovitusta on paha moittia. Optimointi on hyvällä tolalla, asetuksia on riittävästi ja tietysti mukana on myös pikkuekstroja, kuten Director Mode. PC-version isoimmat valtit saattavat kuitenkin olla vasta tulossa. Jo ensimmäisten päivien aikana peli taivuteltiin Oculus Riftille. Jos modailu etenee GTA IV:n tapaan, pian netistä voi löytää myös vaihtoehtoisia tekstuureja, autoja ja tehtäviä. Nähtäväksi tosin jää, millainen vaikutus näillä on GTA Onlineen.